Представяне на най-интересното от историята по "Пи Би Ес".
Финансирането на "50 години война - Израел и арабите"
бе обезпечено от "Корпорация за обществено излъчване"
и зрители на "Пи Би Ес" като теб.
Победата във войната не донесе очакваното решение
на всички проблеми в тази част от Близкия изток.
Египет, например, декларира, че няма да възобнови Суецкия канал
докато Израел не върне арабските територии, които е завладял.
Нещо, което израелците не са готови да направят.
Новият премиер на Израел г-жа Голда Меир, посети войските в Синайската пустиня,
недалеч от Суецкия канал, където артилерийския обстрел не спира.
Тя искаше да инспектира и да поговори с мъжете,
които живеят лице в лице с реалностите на положението в Близкия Изток.
Translation ZALMEN BEHAR
50 ГОДИНИ ВОЙНА
ИЗРАЕЛ И АРАБИТЕ
Четвърта част Миротворство 1970-79г.
Смъртта на президента Гамал Абдел Насър
след 18 години на власт, съкруши Египет и целия арабски свят.
Неговият приемник, вицепрезидента Ануар Садат
се считаше за нещо като фигурант.
Тези от близкото обкръжение на Насър
считаха, че могат да направляват политиката по курса, определен от Насър.
И те бяха уверени, че Садат ще следва партийната линия.
Погребението беше голям повод
за лидерите на арабските държави и съветските съюзници на Насър.
Насър бе прекъснал отношенията с Америка,
така че представителя от Вашингтон предполагаше, че ще бъде игнориран.
Тогава един войник влезе в залата, проправяйки си път през тълпата,
като очевидно се отправяше към мен.
Войникът поведе Ричардсън настрана
извън погледа на световните медии и зоркото око на КГБ.
Бях обучен да забелязвам всичко, което става,
но беше трудно в този хаос.
Тръгнахме надолу по стълбите. Долният етаж бе затъмнен
и подпрян на едно болнично легло бе човекът,
които току-що бе наследил Президентството на Египет.
Президента Садат почиваше далеч от тълпите
след като очевидно бе пострадал от топлинен удар.
Той каза, че иска да се възползва от възможността
да отвори нова страница в отношенията между нашите страни.
На следващия ден, Садат го направи показно за американските медии.
Египет бе държава-сателит на СССР. Садат считаше, че Израел е такъв спрямо САЩ.
Съединените щати предоставят на Израел от хляба до самолетите "Фантом"...
дори самия дефицит в бюджета.
Значи е "животоносния източник".
"Животоносния източник" за Израел идва от Съединените щати.
Садат не искаше да преговаря със самия Израел.
Той искаше американците да се намесят,
за да предадат на Египет териториите, загубени през 1967-ма.
През трите години след войната, Израел бе създал внушителна отбранителна линия
по протежение на Суецкия канал, на 110 километра от Кайро.
Какво правиш?
Приготвям се да гръмна вас израелците.
Защо?
Защото вие израелците окупирате нашите земи.
Суецкия канал беше затворен от 1967-ма.
Садат сега каза на американците,
че ако Израел се оттегли няколко километра от Канала,
той ще го отвори отново, дори и за кораби, търгуващи с Израел.
Предложението на Садат последва изявления, направени от Моше Даян
министърът на отбраната на Израел.
Даян каза, че Синай в крайна сметка трябва да бъде върнат на Египет.
Това, което казваме е, че сме там само защото войната продължава.
Но щом се съгласите да подпишем мирно споразумение
не смятаме, че трябва да останем при вашия Суецки канал.
Голда Меир не искаше да преговаря чрез американците.
Тя искаше преки преговори със Садат.
Готова съм да отида в Кайро, готова съм да отида в Дамаск,
готова съм да отида в Аман, готова съм да отида в Бейрут, навсякъде.
Вие бихте отишла на тези места? - Да, с радост...
За да преговарям за мир, разбира се.
Във Вашингтон президентът Никсън търсеше подходящия човек
да даде тласък на предложението на Садат към Голда Меир.
Той избра Джо Сиско.
Мога да си спомня думите и до днес. Той каза:
"Джо, притисни Голда, притисни я здраво,
"но без да причиняваш голяма кавга
между Израел и Съединените щати".
Сиско се срещна с целия израелски кабинет, но само Голда Меир преговаряше.
Голда Меир бе поела в ръцете си всички преговори.
Беше интересно да се види, всички са тук,
всички министри, никой не си отваряше устата.
Това, което правиха за да освободят напрежението си
беше да си изпращат бележчици един на друг.
Изпратих на Даян една бележчица казвайки:
"Слушай, Моше, мисля, че можем да ти изразим някаква подкрепа".
Той изпрати обратно много рязък отговор казвайки саркастично:
"Благодаря ви много. Но ако Голда не е за това, аз също не го подкрепям".
Сиско видя, че нещо се случва, че никой не трябваше да говори там
и тъй като той беше много умен преговарящ,
той поиска от Премиера дали е разрешено да зададе
на Министъра на отбраната, един въпрос, професионален въпрос.
Така че, какво можеше да каже тя?
Казах му: "Г-н министър, ако не направим нищо,
какво смятате, че ще се случи?"
Даян каза: "Е, не мога да си представя,
че което и да е правителство, би толерирало за неопределено време
ситуация, в която силна армия е в готовност пред вратите на тяхната столица"...
Той преувеличаваше. В крайна сметка, нашите войски
бяха на разстояние над сто километра от Кайро.
..."и това ще доведе до война".
Голда Меир все още настояваше за преки преговори.
На следващия ден влязох с едни цветя,
доста предпазливо и тя ми каза:
"О, Джо, сега го казваш с цветя. Това няма да промени нищо".
В Кайро, отказът на Израел едва не доведе до падането на човека,
който бе предложил инициативата, Ануар Садат.
Така че, той извърна курса и опита тактика с която да спечели арабската подкрепа.
Войната сега е неизбежна.
Каквато и да е цената и жертвите ние няма да се предадем.
Няма да се откажем от нито един сантиметър арабска земя.
Представата ми за Садат бе, като за някакъв персонаж от "Аида".
Не го взимах на сериозно.
Той правеше постоянно бомбастични изявления и никога не ги изпълняваше.
Така че честно казано смятах, че блъфира.
Кисинджър бе твърде зает с войната във Виетнам
за да обръща повече внимание на Близкия изток...
Дори, когато Садат направи още едно предложение.
Той искаше Израел да се върне в границите от 1967-ма,
в замяна на което Египет е склонен да сключи мир,
което беше голяма крачка, защото нито една арабска държава
до момента не беше заявяла категорично, че ще сключи мир.
Тогава не бяхме в състояние да се справим с това.
Садат ми каза, че Кисинджър бе заявил:
"Ако разполагаш само с проблем, не мога да се занимавам с него,
но ако се превърне в криза, тогава мога да се намеся".
Разочарован от американската дипломация,
но все още не желаещ да преговаря пряко с Израел,
Садат започна да се подготвя за война.
Върховното командване се срещна в къщата на Садат в Гиза.
Садат ни каза: "Няма надежда за мирно решение,
а аз няма да се предам пред Израел, така че единствената ни възможност е война".
Той каза: "Възвърнете ми само десет сантиметра от Синай
и аз ще направя чудо в преговорите".
Садат тогава предложи таен съюз на президента Асад на Сирия.
Те се договориха да планират съвместна атака срещу Израел.
Сирийските висши генерали отплаваха към Александрия
да се срещнат с техните египетски колеги.
Заминах на един руски кораб облечен в цивилни дрехи.
Имах фалшив египетски паспорт и използвах псевдоним, Джамал Хасан.
След като пристигнали, продължили да поддържат тази уловка.
Вечерите, отивахме в един нощен клуб "Мумтаза".
Пиехме и се забавлявахме.
Искахме хората да мислят, че просто се забавляваме и не ни е грижа.
В хотела, Генералите обсъждаха плановете за съвместната им атака
и взеха решение за една специална дата.
6 октомври е Йом Кипур, Деня на изкуплението.
За евреите това е свят ден, ден за почивка.
Сирийците се надяваха поне да си възвърнат Голанските възвишения отнети им през 1967 г.
За да успеят да се справят с войските на Израел
им бе необходимо египетските сили да нахлуят в Синай.
Но египтяните си имаха собствени планове.
Те възнамеряваха да ограничат своето нахлуване
до територията защитена от техните противовъздушни ракети в Египет.
Нашите ракети можеха да ни бранят до 12 километра.
Това щеше да компенсира малоценността на нашите ВВС.
Египетския Началник Щаб призова Садат да се придържа към техния план.
Той каза: "Добре, ще изготвим план, който да покажем на сирийците".
В този втори план напредвахме до Синайските проходи,
но беше направен само за пред сирийците.
И така беше договорено, че египтяните ще напреднат до проходите.
Там ще спрат да се реорганизират и след това ще продължат напред отново.
В същото време, ние ще завземем Голанските възвишения.
Какъвто и план да бяха приели египтяните,
първо трябваше да пресекат Суецкия канал
и да го направят пред погледа на израелските войски.
Врагът бе само на 200 метра. Можех да ги видя, както и те мен.
Как да направя за да ги заварим неподготвени?
Трябва да прикрия своите намерения.
Проведохме много военни учения.
Целта бе да заблудим израелското разузнаване.
Искахме да ги накараме да мислят, че очакваме нападение от Израел.
Сега президентите на Египет и Сирия също трябваше да заблудят
техният арабски събрат, йорданският Крал Хюсеин.
Те твърдяха, че Израел се кани да ги атакува.
Садат и Асад са притесняваха за нападение срещу Сирия,
като един от пробивите може да мине през северна Йордания.
В крайна сметка ги уверих, че доколкото това ни засяга,
никой няма да използва страната ни за да атакува някого.
Крал Хюсеин подуши нещо нередно.
Последният път, когато Египет и Сирия го въвлякоха във война с Израел
той загуби голям дял от неговото кралство.
Така той отлетя сам,
без да казва на никой щеше да се срещне с Голда Меир.
Бях силно обезпокоен и притеснен, че състоянието нито на мир нито на война
щеше да ни доведе до сериозни неприятности.
Крал Хюсеин говореше само за едно нещо.
Той ни предупреди, да очакваме нападение от Сирия и Египет.
Министър-председателката посрещна Краля сама,
но шефа на израелското военно разузнаване подслушваше,
докато Хюсеин предупреди за сирийско-египетската подготовка за война.
Тя не беше убедена, че тази информация е надеждна.
Самият Крал Хюсеин не беше сигурен в това на 100%.
Вместо да мобилизира израелските запасняци,
Голда Меир остави край Канала обичайните 450 войници.
Атаката бе запланувана за Събота, 6 октомври.
В петъка, отидох на мястото и погледнах през Канала.
От другата страна нямаше никакво движеше.
Върнах се и казах на Садат: "Дори да разберат сега, не ми пука".
Още не се беше съмнало на следващия ден,
докато повечето евреи са готвеха да отидат на синагога за Йом Кипур,
когато израелското разузнаване най-накрая се убеди,
че Египет и Сирия ще нападнат в следващите часове.
Израелците чуха за обявената мобилизация по радиото и от равините в техните синагоги.
В 14:00 ч. докато запасняците се явяваха по служба, Египет откри огън.
Нашите войски пресякоха Канала.
Те викаха: "Аллах е велик, Аллах е велик".
И забиха знамето на Египет в самия Синай.
Около 18:00 ч. казах на моя народ, моите войски:
Поздравления. Израелците загубиха техните позиции.
Войските на Садат прогониха израелците от Суецкия канал.
Израелските ВВС опитаха да отвърнат,
но не успяха да пробият ракетната отбрана на Египет.
Египтяните напреднаха 12 км. в Синай и след това спряха, както бе планирано.
На север, при атаката си, сирийците също превзеха позициите на Израел.
600 сирийски танка се носеха върху израелската отбрана
и през Голанските възвишения.
Ние не бяхме готови днес.
Дойдохме от вкъщи, посред Йом Кипур.
Така че, кой беше тук? Редовните войници ли?
Да, само редовните.
Значи сигурно са имали трудни моменти.
О, да, много трудни.
Имахте ли много жертви?
Е, при такива обстоятелства не винаги е позволено да говорим за тях.
Очакваше се сирийците да продължат своето настъпление.
Трябва да продължим да се борим с цялата си смелост, вяра и доверие
като нация, която знае, че се борим за живота си.
И ние се борим за живота си.
Поражението на Израел изглеждаше предстоящо,
но на четвъртия ден сирийците се сблъскаха с голяма израелска сила.
Израел бе в състояние да пренасочи войски към сирийския фронт
тъй като египетската армия бе спряла.
Сирийския президент Асад поиска да разбере
защо египтяните не напредват през Синай, както бе договорено.
Президентът продължаваше да телефонира на Садат и да настоява:
"Това не е, което се споразумяхме". Садат никога не му даде точен отговор.
Сирия през главата на Садат се обърна към Съветския съюз,
все още покровител на Египет.
Съветският премиер дойде в Кайро, за да изглади нещата.
Министър-председателя Косигин питаше Садат
защо неговите войски бяха спрели без да завземат Синай.
Той бе разгневен от отговорите на Садат.
Президента Садат отстъпи пред съветския натиск
и даде заповед за настъпление всявайки смут у неговия Началник Щаб.
Това бе обречено на провал от самото начало.
Израелските ВВС бяха много по-силни от нашите.
Сега войната започна да клони в полза на Израел.
За три часа, са унищожени 250 египетски танка.
Но Египет все още имаше две армии в Синай.
Израелците планираха дързък ход.
Те започнаха да пробиват през пролуката в египетската линия,
създавайки предмостие оттатък Канала
и прочиствайки наоколо за да се изолира Трета египетска армия.
Архитект на плана бе генерал Ариел Шарон.
Ние се промъкнахме през египетските линии, без значителни проблеми.
Но когато стигнахме до Канала, имаше ожесточена битка.
В крайна сметка, в 1:00 сутринта
парашутистите преминаха от другата страна с гумени лодки.
На следващия ден, израелските сили бързо пресякоха Канала
за да обезопасят тяхното предмостие.
Бях при Канала.
Можех да видя как пресичат танковете и дърветата от другата страна.
Беше страхотно чувство.
Войските на Израел вече бяха само на часове от Кайро.
Президента Садат умоляваше руснаците да уредят примирие.
Израелците пресякоха Канала
и около 24 часа по-късно, получихме съобщение от Брежнев,
канейки ме да отида в Москва.
Смятахме, че посещението на Кисинджър в Москва ще бъде от полза.
Той можеше да ни помогне да спрем конфликта.
Смятахме, че това ще даде на израелците повече време ако отида в Москва,
защото нищо не можеше да се случи, докато съм там.
Докато бях във въздуха, Никсън изпрати съобщение директно на Брежнев казвайки,
че съм напълно упълномощен да вземам решение,
но аз честно казано исках да протакам.
Руснаците толкова бързаха да сложат край на сраженията,
че самият генерален секретар Брежнев водеше преговорите с Кисинджър.
Той настояваше настъплението да бъде спряно.
В замяна Кисинджър искаше арабите да признаят правото на Израел да съществува.
Това, което казвахме е,
че в един момент трябва да има преки преговори между арабите и Израел.
Казах на Брежнев,
че внимателно ще предам всичко, което е казал във Вашингтон,
но ще трябва малко време, докато получа мнението на Президента.
А той каза: "Не, тук има едно съобщение".
И той ми беше дал пълномощия...
Всъщност, пълномощията дадени ми от Президента, не ме изпълваха с трепет.
Държавният секретар осъзна, че не може да протака повече.
Още докато беше в Москва, той договори условията за прекратяване на огъня.
Но изминаха още пет дни преди войната да приключи.
През това време израелците обкръжиха Трета египетска армия.
Ден по-късно противостоящите генерали се срещнат в пустинята
за да се договорят как да раздалечат войските си.
Това бе първата официална среща
между египетски и израелски офицери след 25 години.
Той ми предложи кафе. Казах: "Не, благодаря".
Той ме попита: "Да предложа нещо друго?" Казах: "Не".
Той каза: "Студено е. Да ти предложа палто?"
Казах: "Не, благодаря". Това беше краят на първата среща.
Измина седмица преди египетския генерал да започне да се отпуска.
Излязохме и седнахме на пясъка.
Поставихме карта долу пред нас и поставихме камъчета върху нея.
Започнахме да говорим как да оттеглим войските си.
Казах: "Виж, трябва да прекратим търканията между нашите войски".
"Отговорът е, вие се връщате на западната страна на Канала,
а ние ще се изтеглим на източната".
Отидох и казах на Садат, че сме постигнали споразумение.
Той бе доволен от това, което бяхме постигнали.
Мъртвите от всяка страна бяха върнати.
Израел позволи доставки към впримчените египтяни.
Но Садат искаше повече от прекратяване на огъня и изтегляне.
Той искаше обратно Синай.
Но отново, той бе готов да преговаря само с американците.
Той се появи във военна униформа и каза: "Имам нужда от план на Кисинджър".
Съгласих се да посреднича и бързо го уредих
и той каза, че е готов на големи отстъпки, за осъществяването.
Кисинджър реши, че за да се продължи напред
всички страни трябва да се доведат на мирна конференция в Женева.
Не предполагах, че ще целунете жена.
Нали е Кисинджър. (кис - целувка) В края на краищата, е Кисинджър.
Чудя се кой я "целува" сега.
Египтяните и израелците се съгласяват да присъстват на конференцията.
След това бе на ход сирийският президент Асад.
Бях чул, че е невъзможен,
но той ме посрещна с извънредна вежливост и учтивост
и му казах: "Това е изумително. Всички ви обвиняват, че сте толкова труден".
Всеки път, когато Кисинджър искаше да промени датата или мястото
президента Асад се съгласяваше.
Кисинджър му каза: "Вие сте толкова сговорчив".
Придобих доста самоувереност и казах:
"Има ли нещо, което трябваше да ви попитам, а не съм?"
Той каза: "Да. Не сте ме питал дали ще отида на конференцията".
Казах: "А ще отидете ли?" Той каза: "Не".
Асад не искаше да преговаря с Израел.
Но Кисинджър успя да накара съперническите армии да се оттеглят.
Тогава Садат опита да заздрави позицията си
като прегърне сирийската и палестинска кауза.
Израел трябва да направи постъпки по всички фронтове:
Египетският фронт, сирийският фронт,
йорданския фронт, палестинския фронт.
Във времето, когато Арафат искаше да замени Израел с палестинска държава,
Садат обеща сплотеност.
Разбирате, че ние си сътрудничим
и както вече споменахме...
съществуват три партньора:
Египтяните, сирийците и палестинците.
Изминаха две неспокойни години.
Тогава израелските избори издигнаха на власт лидер
решен да задържи Западния бряг и ивицата Газа.
Какви окупирани територии? Ако имате предвид Юдея, Самария и ивицата Газа
те са освободени територии.
Те са част, неразделна част от земята на Израел.
Новият Премиер имаше за основен приоритет строенето на селища.
Селища, като новото градче Ямит, където живееха 5000 евреи в Синай.
Бегин бе силно подозрителен към Садат.
Садат е неумолим враг на Израел.
Това също е истината. Той не е глупак, но е враг.
Отговорът на Садат ще напише незаличимо името му в учебниците по история.
Той обяви, че ще произнесе програмна реч пред египетския парламент.
Той отправи покана към лидера на ООП да присъства.
Арафат бе щастлив да бъде в Парламента
и бе щастлив, че Садат обръща внимание на палестинския проблем.
Садат сложи своя текст настрана, но продължи да говори.
Казах на министъра на външните работи:
"Той е на път да хвърли политическа граната".
След като седем години опитваше всичко друго, освен да преговаря с Израел,
Садат разчупи основното арабско табу.
Аз съм готов да отида навсякъде.
Израел ще се изненада да чуе, че съм готов да отида при тях,
дори в самия Кнесет и да преговарям с тях.
Идеята, че Садат ще преговаря пряко с Израел беше толкова немислима,
че присъстващите аплодираха без да осъзнават какво беше казал той.
Всички аплодираха Садат. Дори Ясер Арафат ръкопляскаше.
Знам това, защото той седеше до мен.
В Тел Авив, никой не бе сигурен, дали Садат наистина го мислеше.
Садат след това каза:
"Ако Бегин го покани, би дошъл на следващата седмица.
На следващия ден министър-председателя Бегин
бе домакин на официален обяд в хотел "Хилтън".
Шефа на Си Би Ес в Израел искаше реакцията на Бегин.
Бегин се хранеше на централната маса.
Отидох и му дадох съобщението.
Той каза: "Разбира се, ще поканя Садат от тук".
Дами и господа, с настоящето каня президента Садат
от името на правителството на Израел
да дойде в Йерусалим и да започнем преговори
за установяване на траен мир между Израел и Египет.
Преди да приеме поканата, Садат долетя в Сирия да убеди президента Асад,
че пътуването до Йерусалим не би било предателство спрямо арабската кауза.
Казахме на Президента да арестува Садат и да го спре да ходи където и да е.
Но Асад смяташе Садат за свой гост и предпочете да го изслуша.
Президента Асад се опита да накара Садат да промени мнението си.
Той ми каза: "Ще се окаже, че грешиш".
Казах му: "Много добре, Асад. Това е свещена мисия за мен.
"И ако това ще бъде последната ми мисия като президент,
ще бъда много щастлив да я изпълня".
Президента Асад не бе впечатлен. Те говореха в продължение на седем часа.
Министрите на Асад го призоваваха да действа.
Президентската гвардия бе в очакване.
Президента Асад отказа. Той каза:
"Това е против арабската традиция човек да арестува своя гост".
Президента Садат се върна благополучно в Египет.
Три дни по-късно, той се отправи за Йерусалим.
Страхувах се за неговата безопасност.
Бяхме врагове от 40 години. Той се оставяше на тяхната милост.
Той щеше да остане да спи там онази нощ. Бях много разтревожен.
Самолета на Садат закъсняваше.
Дочух какво каза един висш офицер от сигурността.
Той каза: "Чакай малко.
"Може би вместо Садат в самолета има самоубийствен отряд.
И те ще изскочат и ще убият събралите се израелски лидери".
Когато пристигнахме в Тел Авив, беше все едно пристигам в друг свят.
Това беше нещо съвсем ново.
Оказах се в кола, седейки до Моше Даян
и трябваше да намерим начин да започнем разговор.
Бях прочел предварително, че той се интересува от археология,
така че споменах, че се интересувам от археология
и започнахме да говорим за археология.
Израелския народ приветстваше пристигането на Садат от Египет,
все едно беше Мойсей идващ отново.
Дойдох при вас днес с твърдото желание да се установи мир.
Садат предложи мир, но бе внимателен
да не изостави другите арабски държави или палестинците.
Има арабски земи все още под израелска окупация.
Настояваме за пълно оттегляне от тези територии
включително арабски Йерусалим.
Беше сериозна реч, доста смущаваща.
Пратих бележка на Бегин в която написах: "Трябва да бъдем нащрек".
Езер Вайцман, министъра на отбраната, който беше голям поддръжник на мира
каза, когато чу речта, че може би трябва да мобилизираме запасняците.
Гостите отидоха от Кнесета на вечеря в тяхна чест.
Това беше от онзи вид вечери, където нямаше много разговори.
Атмосферата беше студена.
Президента Садат и г-н Бегин не си говориха по между си.
Те седяха с гръб един към друг.
Реших да поканя Езер Вайцман и друг министър в хотелския си апартамент след вечерята.
Мустафа Халил ми каза: "Трябва да направим нещо,
иначе цялото пътуване ще бъде без никакви последващи действия.
Какво ще кажеш за съвместна среща? Казах, че нямам възражения.
Така че сега се озовах седнал с най-лошия ни враг
в хотел "Цар Давид" отпивайки "Черен етикет".
Исках да навляза пряко в процеса
и да спомена какви са проблемите на Кайро днес
и проблемите на Египет и затова ни е нужен мир.
Казах: "Нека да ти покажа нещо".
Заведох го на прозореца. Казах: "Погледни добре.
Наистина ли мислиш, че можеш да разделиш този град?"
Казах разрешението е в преки преговори с лидерите на Израел
и чрез тези преки преговори, пряк контакт, всичко ще бъде решено.
Не беше толкова просто.
След визитата в Йерусалим двете страни продължиха да разговарят още седем месеца.
Ще се видим следващата седмица или след две седмици.
Но Бегин не бе готов да отстъпи нито инч.
Садат се довери на новият Президент на Съединените щати.
Садат считаше, че мирният процес вместо да е изпълнен с напредък,
всъщност беше почти прекратен
от безплодния жест да отиде в Йерусалим. Така че той беше доста обезкуражен.
Моля президента Картър, Сената, Конгреса
да поемат своята роля като пълноправни партньори
в спора, който е между нас и Израел.
Очаквам този момент.
Оказах се изолиран от всичките си съветници.
Всички те смятаха, че това е лоша идея.
Президента Картър тогава се зае да разреши 30-годишен конфликт
в едноседмични преговори в президентската резиденция в Кемп Дейвид.
Пристигнахме с хеликоптери и заварихме от онези малки бунгала в гората...
Хората съвсем спокойни, хора, които използват велосипеди.
Беше доста странно за нас.
Някои от американците дори бяха довели децата си.
Съветника по национална сигурност предизвика израелския премиер на партия шах
и успя да добие представа за неговата тактика в преговорите.
Тъкмо щях да направя първия си ход,
когато той драматично хвана ръката ми във въздуха
и ме погледна право в очите и каза... Той винаги беше много сериозен...
"Д-р Бжежински, знаете ли, кога играх последната си партия шах?"
И честно казано, бях малко смаян, защото слабо ме интересуваше
а той ми каза: "Септември 1940-та,
когато НКВД нахлуха в моето скривалище във Вилна (Вилнюс) за да ме арестуват".
Така че си казах: "О, Боже мой".
В средата на играта се появява г-жа Бегин.
Тя поглежда към нас и казва: "О, двамата играете шах.
"Знаете ли, г-н Бжежински, Менахем толкова обича да играе.
Толкова обича, той играе през цялото време".
Когато президентът Картър събра двамата лидери заедно, Садат изброи исканията:
Връщането на Синай на Египет
и палестинска държава на Западния бряг със столица Йерусалим.
И двамата със Садат знаехме,
че това изобщо няма да бъде приемливо нито за мен нито за израелците.
Всички направо подскочихме, не само Бегин.
Те поемаха твърд курс. Всички казахме: "Това просто няма да проработи".
Те искаха гневно да напуснат, да прекратят преговорите...
Станах бързо от бюрото, където седях и пишех
и застанах на вратата пред тях.
И нямаше да им позволя да излязат от стаята,
докато и двамата не се съгласят, да опитам да продължа.
И след това, те двамата изобщо не се видяха през следващите десет дни.
Несъвместимостите между двете страни бяха толкова дълбоки,
че някакъв американски документ за преодоляване на различията
и извличащ от всяка от страните
онези относително малко елементи, които са с компромисен характер
ни изглеждаше единственият начин да се продължи.
Така че аз разнасях един и същ текст напред и назад.
Бегин и Садат се съгласиха да продължат с един и същ текст
със скоби и модификации и забележки встрани.
Картър концентрира тяхното внимание на клауза,
която ще изисква Израел да предаде Газа и Западния бряг за палестинците.
Бегин просто се запъна и каза: "Това е напълно неприемливо".
Според него това е част от Древен Израел, земята на Израел
и те бяха придобили със сила територия,
която винаги е била предопределена като част от Израел.
Бегин остана непреклонен, така че Картър убеди Садат да се откаже
от искането си за палестинска държава за ужас на неговите съветници.
Беше истински шок за нас.
Основната ни грижа бе да се избегне двустранно споразумение
между Израел и Египет за сметка на палестинците.
Но това не бе достатъчно за израелците.
Те казаха: "Не, не, не, не".
Отказват да се оттеглят от Синай,
че искат да запазят трите летища,
че искат да задържат селищата.
Израелците делегираха Моше Даян да убеди Садат,
че ще трябва също да направи компромис и по отношение на Синай.
Даян му каза: "Господин Президент, ако някой ви е казал,
че Израел може да изостави селищата в Синай, те ви заблуждават".
Президента Садат беше толкова разстроен, че ме помоли за самолети.
Каза: "Заминавам си. Ако не мога дори Синай да си върна,
тогава за какво ми е да продължавам този мирен процес?"
Помолих Садат да влезе обратно в хижата си и да разговаря с мен.
Целия му багаж беше вече на предната веранда.
Казах на Садат, че е предал приятелството ни,
че е нарушил ангажимента, който направи към мен.
Да ми даде пълна възможност да разреша всякакви появили се различия.
И смятам, че с превантивните си действия като си заминава без да ми даде шанс,
ще повлияе сериозно и негативно върху отношенията между нашите две страни.
Садат разопакова багажа си.
Картър сега трябваше да накара израелският премиер да отстъпи.
Тъкмо щях да играя тенис, бях облечен в бяло.
Бегин винаги беше облечен все едно ще ходи на погребение
и отидохме на разходка из гората в Кемп Дейвид.
И той ми каза много драматично: "Искам да разбереш,
че дясното ми око ще падне,
дясната ми ръка ще падне
преди някога да подпиша парче хартия,
позволяващо демонтирането на някое еврейско селище".
Премиера Бегин бе положил тържествена клетва
пред Бога и пред израелския народ, че няма да демонтира израелските селища.
Затова трябваше да изработя алтернатива на това, така че да не го направи той.
Картър призова съветниците на Бегин да намерят начин
да заобиколят тържествената клетва на своя премиер.
Единственият начин бе да се остави Кнесета да вземе решението, а не той.
Даян и Вайцман започнаха да говорят на Бегин на иврит,
вместо на английски, както правиха преди това.
Казах: "Не можем да се върнем с празни ръце. Трябва да намерим компромис.
Колегите на Бегин решиха, че единственият начин да го убедят,
че демонтирането на селищата няма да му навреди политически,
е да го свържат по телефона с "героят на заселниците".
Премиера Бегин, Бог да го прости, ми каза:
"Има проблеми с еврейските селища в Синай".
Той искаше да знае на какво мнение съм аз.
Отговорих с едно изречение: "Ще подкрепя всяко решение, което вземеш".
Телефонния разговор на Премиера Бегин откри пътя за церемонията пред Белия дом.
Кнесета гласува да се демонтират селищата в Синай.
Египет става първата арабска държава признаваща правото на Израел да съществува.
Израел върна Синай.
Нека има ръкостискане преди това...
Садат и Бегин бяха наградени с Нобеловата награда за мир.
Толкова съм горд и с двама ви. Бог да ви благослови.
Докато бяхме на церемонията и имаше различни изказвания и различни подписи
слушахме палестинците, които бяха навън
и просто скандираха за да ни напомнят,
че палестинският проблем не бе решен.
Мирът с Израел, който Садат сключи устоя и до днес.
Но много араби бяха вбесени.
Две години по-късно, на военен парад в Кайро
ислямски екстремисти убиват Ануар Садат.
Translation ZALMEN BEHAR